Зміна радіоактивного забруднення рослин живого надґрунтового покриву у насадженнях вільхи чорної від часу аварії на ЧАЕС у лісах Житомирського Полісся - Жуковський, О. В.; Краснов, В. П.; Курбет, Т. В.; Мельник-Шамрай, В. В. (Scientific Bulletin of UNFU, 2024)
Наведено результати досліджень, що здійснювали впродовж останніх 30 років у лісових екосистемах Житомирського Полісся, на територіях, які зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. У процесі проведення досліджень, які виконані у Поліському філіалі Українського науково-дослідного інституту лісового господарства та агролісомеліорації ім. Г. М. Висоцького, використано методики з лісової радіоекології, ботаніки та лісівництва, обробляння результатів виконано з використанням статистичного аналізу. Досліджено особливості радіоактивного забруднення найпоширеніших трав'яних і чагарничкових рослин у деревостанах вільхи чорної у сирих сугрудах. Як показники, що характеризують ці особливості, використано питому активність 137Cs у надземній частині рослин, а також коефіцієнт переходу радіонукліду до фітомаси рослин з ґрунту. Виявлено, що найбільші величини коефіцієнта переходу 137Cs із ґрунту до надземної частини фітомаси рослин у 1999 р. властиві папоротям: для щитника гребенястого – 276,9 м2∙кг-1∙10-3, щитника шартрського -236,5 м2∙кг-1∙10-3, теліптеріса болотяного – 171,2 м2∙кг-1∙10-3, безщитника жіночого – 164,0 м2∙кг-1∙10-3. Встановлено, що із вищих рослин найбільші величини цього показника характерні для польовиці пагононосної – 263,5 м2∙кг-1∙10-3, підмаренника багнового – 155,8 м2∙кг-1∙10-3 і веснівки дволистої – 155,4 м2∙кг-1∙10-3. З'ясовано, що відзначені раніше тенденції та міжвидові відмінності у нагромадженні радіонукліду зберігаються і через 22 роки. Показано, на прикладі трьох видів рослин (вербозілля звичайного, підмаренника багнового та веснівки дволистої), що впродовж періоду спостережень (1991-2021 рр.) відбувається поступове зменшення радіоактивного забруднення рослин живого надґрунтового покриву та інтенсивності надходження 137Cs до них. Це можна пояснити розпадом радіоактивного елемента, його надходженням до різних багаторічних компонентів лісових екосистем, деяким закріпленням у ґрунті і, можливо, винесенням за їх межі. Встановлене зменшення питомої активності 137Cs у надземній частині рослин описується лінійними рівняннями: для вербозілля звичайного – Am = –605,34a + 3745,6; R² = 0,98; підмаренника багнового – Am = –5107,5a + 30698; R² = 0,99; веснівки дволистої – Am = –4661,6a + 28280; R² = 0,98. Виявлені особливості радіоактивного забруднення різних видів рослин, зміни величини питомої активності 137Cs у них і коефіцієнтів переходу радіонукліду із ґрунту у деревостанах вільхи чорної у сирих сугрудах можна використовувати у наукових роботах для прогнозування можливих змін у його перерозподілі в межах біогеоценозу, а також у практиці заготівлі лікарських рослин на територіях, забруднених радіонуклідами.